Dynastie Aldareenů

Po smrti Safiriona v bitvě u Dračího dechu se země stala zase svobodnou. Thorn Aldareen, Veris Khan a Aramean Naurelien stanuli v čele sjednoceného lidu. Bylo jasné, že bez jednotné vlády se říše brzo obrátí v prach a že musejí využít moment, kdy je celá země spjata společným nepřítelem a ukovat spojenectví, které vydrží navěky. Zatímco celý svět oslavoval nově nabytou svobodu, svatá trojice v tichosti domlouvala zákony a ujednání, kterými se lidstvo bude řídit. Vznikla tak trojice základních práv člověka:

"Každý má právo na svobodný život, nikdo nesmí dožadovat života, práce, statků, majetků všech hmotných i nehmotných, bez souhlasu dotyčného."

"Každý má právo žít dle svého uvážení a na svou vlastní odpovědnost."

"Každý má právo zříci se zákonů svě země a utvořit svou vlastní zemi, náleží-li mu právoplatně statky a půda, kteroužto vyhlašuje za samostatnou."

Součástí tohoto ujednání pak byla úmluva, že Thorn Aladreenský, vůdce Severní říše, Aramean Naurelien, představitel lesních elfů a pán Tavarilských lesů a Veris Khan, vojevůdce a pouštní král Vael'Thornos, se dobrovolně stávají součástí diplomatického spojení rodu Aldereenů, Naurelienů a Khanů a za sebe i svůj lid prohlašují, že pod vedením Thorna Aldareena přivedou novou Aldareenskou říši ke slávě. A tak se také stalo, že 32. Rovanu roku 0, přesně 32 dní po pádu Safiriona, vznikla nová Aldereenská říše.

Postupně se pod takzvanou Aldareenskou listinu podepisovaly i další rody a představitelé národů, jako například Sarviliové za Armenskou říši, Craydonové, Sylmarové a Erumeové  za Středozem, Theonisové za Braldar a Ostrov nářků a  mnoho dalších menších rodů a kmenů. Ne všichni ale souhlasili s připojením k Aldereenské říši. Horští elfové z Aegisu odmítli vládu Thorna v arogantní víře, že nikoho dalšího k životu nepotřebují. Trpaslíci se nechtěli vzdát Dračího hřbetu a velkého množství zlata, které pro draky za ta léta v jejich slujích nashromáždili, horksé kmeny Krollů se nikdo neobtěžoval ani oslovit a řada menších údolí a statků využila práva na zřeknutí se zákonu své země a vytvořili si vlastní stát, kde mohli páchat zločiny na lidské svobodě. Thorn je nechal v souladu se zákony žít podle svého, zavázán vlastní krví, že jejich samostatnost všechny členské země budou respektovat s úctou ke svobodě a lidskému životu, přestože za tato rozhodnutí byl často kritizován s ohledem na násilné zločiny, které tito mnohdy obyčejní statkáři páchali ve svém malém a bezvýznamném samostatném státě na svém lidu, ačkoli zákony Aldareenu stále zůstávali nedostihnutelní. Thorn však upozorňoval, že tito lidé vždy mají možnost přihlásit se k zákonům Aldareenu sami za sebe a teprve poté budou mít právo zasáhnout. Realita však byla taková, že zastrašováním, vyhrožováním a často i násilnými činy byla těmto slabým lidem sebrána všechna kuráž se za svou svobodu postavit a Thorn byl tak nucen pouze přihlížet jejich utrpení. Vždy říkal, že kdo chce být svobodný, musí se nejprve postavit sám za sebe a teprve poté může očekávat pomoc od ostatních. Ostatně v této víře byl v severských krajích také vychován.

Několik let vládl Thorn ze svého trůnu v Pevnosti draků kilometry nad zemí. Každý, kdo přišel žádat krále o milost a pomoc, musel přejít přes celou zemi a vyšlapat stovky schodů na vrcholek královské síně. Thorn toto jednání ospravedlňoval tím, že pokud chce někdo žádat po ostatních pomoc, musí dát najevo pokoru a ochotu objetovat něco ze sebe. Byl to symbol, ale sám šel vždy příkladem a své komnaty měl v nejspodnějších patrech pevnosti tak, aby každé ráno sám musel do trůního sálu znovu a znovu vycházet vzhůru. Někdo to ale označoval za arogantní touhu přiblížit se bohům. Jeho žena mu porodila 5 synů a 4 dcery, nejmladšího z nich vychovával jako svého nástupce, vštěpoval mu válečné tradice svého severksého lidu a pomalu ho připravoval na to, že jednoho dne povede Aldareen do války. Jak ale stárnul, uvědomoval si, čím se stal. Sekyru a meč vyměnil za korunu, svou zbroj za krásné šaty a plášť a namísto válčení vedl diplomacii za svobodu. Celý život doufal, že tradice jeho lidu jsou špatné, ale po letech byla země Aldareenu zkažená tak jako předtím. Všude se páchalo násilí, zločinů bylo nespočetně, stále více a více panství vyhlašovalo samostatnost a Thornovi se začali vysmívat. Pomalu si uvědomoval, že diplomacie beze strachu nefunguje a pokud si kdokoli může bez následků vyhlásit svou vlastní zem, dřív nebo později tak udělá, až mu spojenectví v Aldareenské říši přestane vyhovovat. Když mu pak zemřela žena při porodu desátého dítěte, dočista se zbláznil. Dítě, které porodila, sám shodil z vrcholku pevnosti, uzavíral se do svých komnat a s nikým nemluvil. Tehdy jeho syn Kromm Aldareen převzal vládu za svého otce a nechal jej vklidu dožít svůj život.

Krommova vláda však byla v mnohém odlišná. Neuznával, tak jako jeho otec, právo na založení vlastního státu a v den, kdy se chopil vlády, po celém světě rozhlásil, že všichni, kteří se odmítají připojit pod jednotnou vládu Aldareenské říše, budou potrestáni za zradu a zneuctění památky svého lidu. To však vyvolalo mnohem větší nepokoje než dosud. Část elfů z Tavarilských lesů se začala bouřit proti Arameanovi a jeho závazku k Aldareenské říši. Chtěli vyhlásit samostatnost, kterou však Aramean zakazoval. Nakonec vše vyústilo v rozpad říše elfů a velká část z nich odešla do Stromoví. Poprvé v historii se tak rozdělil lid elfů na jezerní a lesní elfy. Situace využili také Khanové na západě, odtrhli se od Aldareenské říše a násilně se zmocnili Armenie, vystavěli Armenskou bránu a bránili tak vstupu do východní říše.

Kromm v reakci na poslední události začal zbrojit proti své vlastní říši. Narozdíl od svého otce věděl, že pouze s dostatečnou armádou přinutí lidi následovat jeden společný řád. Vydal se na tažení do Středozemě, upevnil vládu nad Karthalem a ve spojenectví s Arameanem, který stále uznával vládu Aldareenů, začali vyjednávat s lesními elfy o připojení k říši. Od začátku tažení tehdy uběhlo už dvacet let a vyjednávání s elfy nevedlo k cíli. Kromm přitom stále stupňoval množství vojsk na hranicích říše lesních elfů a nenápadně jim tak vyhrožoval válkou. O vzestupu Khanů na západě věděl již dávno a také věděl, že musí zasáhnout. Koneckonců Armenie patřila k Aldareenu a takovou zradu trpět nemohl. Věděl ale, že se svou armádou se do Armenie mohl dostat pouze skrze Thornovo údolí a k tomu potřeboval projít říší lesních elfů. Ať tak či tak, ignorovat elfy nemohl.

Jeho syn Hart byl však mnohem méně trpělivý a toužil po krvi. Tou dobou už byl jeho otec poměrně starší a Hart už ho považoval za vysloužilého. Dožadoval se stále více svého práva vládnout, ale Kromm ho pro jeho netrpělivost nepustil ani do armády. Nikdy svého syna k ničemu nevedl, byl zaslepen pouze svým tažením za znovusjednocení země a na svou rodinu zapomněl. A to se mu také nakonec stalo osudovým, když ho zradil jeho vlastní syn.