Hartova vzpoura

"Můj otec neví, co je to válka. Stejně jako jeho otec i on zapomněl, v čem tkví tradice našeho lidu. Proč jsme tím, kým jsme. Jsme lidé ze severu. Zima je náš přítel, štít je naše síla a válka naše krev. Byli jsme to my, kdo porazil Safiriona. My, kdo obnovil slávu naší říše. My, kdo přivedl lidem svobodu. A teď se krčíme v koutě a vyjednáváme s elfy jako nějací zbabělci! Můj otec tvrdil, že potrestá každého, kdo se vzepře proti Aldareenské říši. Všechno to byly jen prázdná slova! Dokud se mu pod hrozivou sílou naší mocné armády každý klaněl, prohlašoval se za krále, ale když se mu někdo skutečně postavil do cesty, vyměnil válku za diplomacii. Ale já stejnou chybu neudělám! Nebudu jen tak přihlížet, jak pomalu přivádí náš rod, naši zemi a náš lid k záhubě, zatímco Khanové ovládají celou východní říši! Vezmeme si zpět, co nám patří. A vezmeme si to mečem i krví!"

Hartova revolta před armádou svého otce

Mnoho vojáků se toho dne postavilo proti Krommovi a zřeklo se jeho vlády. Mnoho z nich povzneslo meče i štíty ve zbrani a vyrazili do války. Na hranicích čekali osm měsíců, hladoví po bitvě která nepřicházela a Hart jim dal to, pro co si přišli. Probudil v nich znovu ducha severu, vzpomínku na zašlé tradice a napříč vůli svého vlastního otce vyrazil do války. Toho dne se ho Kromm zřekl jako svého syna, označil ho za zrádce a prohlásil, že nebude mít klid, dokud mu neprobodne srdce kopím. Jen málo vojáků však tehdy zůstalo na Krommově straně a jemu tak nezbývalo nic jiného, než stát a přihlížet, jak se jeho vlastní syn žene netrpělivě do války.

Hartova armáda byla proti elfům ve výrazné početní převaze a na hranicích tak měli pouze pohraniční hlídky pro případ, že by se Kromm rozhodl vtrhnout do země. Zpočátku měl tedy Hart ve svém tažení snadnou cestu bez odporu. Nejprve obsadil Nildor a přejmenoval jej na Harton. Zde se opevnil na několik dnů a připravoval svou armádu na útok. Zde také vyzval naposledy svého otce, aby se k němu připojil a uznal jeho právo následovníka trůnu, ten ale znovu přísahal jeho smrt. Hart se tedy vydal ve svém tažení dál.

Stratos byl pod vládou rodu Waldhorů, kteří stále uznávali Kromma jako právoplatného krále a proti Hartovi se rozhodli opevnit a bránit svou zem. Považovali jej za zrádce stejně jako jeho otec, ale jejich opevnění dlouho nevydrželo a po pár dnech obléhání byli nuceni se vzdát a připojit na jeho stranu. Elfové přitom stále vyčkávali ve Stromoví na příchod Hartovy armády.

Ta také po pár týdnech skutečně přišla. Lesní elfové se pohybovali hbitě v korunách stromů jako nikdo jiný a dařilo se jim tak úspěšně redukovat armádu seveřanů bez příliš velkých ztrát. Početní převaha však byla příliš velká nato, aby vydrželi déle než jeden den. Když už všechno vypadalo ztracené, v zádech se objevily zbytky Krommovy armády za doprovodu jezerních elfů a Hartovu armádu velmi rychle rozpustili. Přestože se nad ním chtěl jeho otec nakonec slitovat a darovat mu milost ve vyhnanství, svou porážku Hart odmítal přijmout až do poslední chvíle a tak byl Kromm sám nucen stanout svému synovi v boji tváří v tvář a Harta zabít.

Přes to všechno měla Hartova zrada i pozitivní stránku, neboť po letech znovu sjednotila jezerní a lesní elfy v jednom boji proti společnému nepříteli. Darohir se tedy rozhodl projednou ponechat sváry svého lidu stranou a s ohledem na události na východě se rozhodl vytáhnout společně s Krommem a Arameanem do boje proti Khanům u Armenské brány. Na uctění památky svého syna, jehož krvelačnost a netrpělivost možná zachránila život celé říši, se pak Kromm rozhodl prohlásit údolí Tavarilských lesů za Hartovu zemi a tento název se ujal až do dnešních dnů. Jeho zradu však považoval za neospravedlnitelnou a tak jej po smrti zbavil jeho jména a prohlásil, nechť si jej celá země navždy pamatuje jako Harta Krvelačného.